Září 2004 | Lovosický dnešek - Strana 3 |
Koutek poesie
Kam s rodinou na výšlap? K rybníku Březina…
Nejlepší výchozí místo je Milešov. Už sám o sobě stojí za shlédnutí, je velice malebný a nalezne tu inspiraci oko objektivu stejně jako štětec a paleta. Vyrazíme, nebo vyjdeme po klidné a většinou lesem vedoucí silnici směrem na Kostomlaty pod Milešovkou. Stoupání je dost prudké. Do prava odbočuje silnička na Černice, známé letovisko na úpatí Milešovky. Vlevo od silnice, po níž jdeme ke Kostomlatům je bývalý ovčín, v němž je dnes kozí farma, kde si můžete koupit a ochutnat lahodný zcela čerstvý »kozí mok«. Vejdeme do lesa, za zatáčkou je silnice lemována krásnou kaštanovou alejí. Vpravo mezi stromy jsou průhledy do kouzelné krajiny pod Milešovkou. Ještě stále, ale již mírně stoupáme, překračujeme vlastně hřeben Středohoří v jednom z nižších míst. Vlevo mineme stezku odbočující k rašeliništi Březina, o němž jsme už též v minulosti psali. Dnes máme namířeno jinam: zahneme na další úzkou lesáckou asfaltku prudce stoupající vlevo až na náhorní plošinu, rovněž zvanou Březina. Znalci vědí, že dříve tu býval vojenský prostor; jednu dobu tu bývala i sovětská posádka a bylo lépe se těmto místům vyhnout. Po sametové revoluci byl prostor opuštěn, co zůstalo bylo rozebráno, ba přímo rozkradeno, zbytek už přikrývá příroda bujným porostem a zdá se, že postupně tato památka zmizí zcela a skoro beze stop. Vyšli jsme tedy až nahoru, vpravo zahlédneme zbytky bývalé hájovny, později velitelství vojenského prostoru. Jsme ve výšce asi 670 metrů nad mořem a je to znát i na teplotě, která je tu o poznání nižší, než ve výchozí obci. Hájenka byla postavena u pramene, z něhož je napájen v této výšce neočekávatelný rybník, který teď vidíme nalevo od naší cesty. Je tady přímo božský klid a nabízí se zde příjemná forma relaxace a duševní pohody. Přiblížíme-li se blíže k vodě vyplašíme hejno různých druhů šídel, vážek, z nichž některé vypadají velice exoticky. Ve vodě je možno spatřit i vodní rostliny, z nichž mnohé právě kvetou. V rybníku se koupá ojedinělý mladý pár, což působí v tomto prostředí velmi romanticky. Mnohahektarová louka je celkově lehce podmáčená a poskytuje dostatek vláhy i třeba obyčejným vlčím mákům k tomu, aby své květy rozvinuly do neobyčejné velikosti, bohatosti a krásy. Ve velkých trsech se vyskytuje i chráněný kosatec sibiřský. Pokud vydržíme dostatečně dlouho v klidu, bez pohybu, určitě se dočkáme příchodu srnčí, která tu má dostatek stravy, ale i klidu a samoty. Místní tvrdí, že tu rostou i houby. Místy vidíme rozrýpaný, myslivec by řekl rozbuchtovaný, terén typický pro pobyt černé zvěře. I pro milovníky procházek je okolo rybníka řada lesních cest a stezek. Nejjednodušší návrat je zpět, do Milešova. Krásný výlet končí, ale sváteční pocit z něj přetrvává ještě řadu dní… Foto i text Roderich Slavík DRAMA VE STŘEDOHOŘÍDnes to nebylo putování po Středohoří, ale jenom letmé a krátké pozdravení této krajiny. Cílem bylo místo " u křížku" v polích poblíž Chodovlic, které se nacházejí jižně od Třebenic směrem k Hazmburku. Již cestou vlakem do Lovosic jsem pozorovala rychle se měnící oblačnost. Zprvu bylo polojasno, bílé, načechrané kumuly se honily po modrém nebi a nad nimi se všemi směry táhly jemné řasy. Kumulů přibývalo, řadily se vedle sebe i za sebou, na některých místech se vrstvily a tmavly. Měnila se i nálada krajiny, zprvu jásající, ozářená sluncem, trochu posmutněla - sytě zelené louky a pole dostaly tmavší odstíny... Z Lovosic pokračujeme autem po starých silničkách k Chodovlicím. Lovoš, Boreč, Milešovka, Kletečná a další vrchy Středohoří máme na dohled. Tu a tam ještě někde prokukuje sluníčko z mraků a jeho paprsky hladí majestátné kopce, které jsou chloubou tohoto kraje. Ale netrvá to dlouho - houstnoucí oblačnost vede boj se slunečními paprsky, kterým nakonec zakryje všechny cestičky ke krajině, ta upadá do jakési melancholie. Radostné tóny barev se vytratily z polí i luk, potemněly koruny stromů. Kopce vytvářejí jen tmavé siluety a ty, které jsou dál, se postupně ztrácejí v mlze. I vesničky s červenavými střechami domů se ponořily do smutku... Přijíždíme na místo, mraky jsou již plné vody a nabité elektřinou, olověné a těžké. Pod nimi nízko nad zemí plují ještě další a další.. Přijíždíme k našemu křížku a začíná pršet. Zůstáváme v autě. Provazy vody bičují jeho kapotu i okolní krajinu. V hustém dešti se nám zcela schovala Milešovka. a postupně mizely i další vrchy. Rozpoutal se divoký vítr a smýkal větvemi stromů. Z hrozivého nebe sjel na severozápadě blesk kolmo k zemi, okamžitě následoval hrom.... Další blesky a rány - rozezněla se divoká symfonie nebeských bubnů.... Trvala asi 20 minut, doprovázena pláčem mraků.... Meteorologická observatoř na Milešovce pořizuje záznamy o další bouři, Milešovka je bouřemi pověstná, ne náhodou ji Němci nazývají "Donnersberg", což znamená hromová hora. Rachot nebeských bubnů pomalu slábne a nakonec ustává, i mraky přestávají plakat. Konečně jsme vystoupili z auta, s chutí se nadechli čerstvého a voňavého vzduchu a rozhlédli se po krajině.Oblačnost byla světlejší, místy se protrhávala a nad ní se objevovaly ostrůvky modré oblohy a sluníčko začínalo nesměle ozařovat vrcholy mraků, které nás zaujaly svými tvary a odstíny barev. Ty barvy by se nedaly vystihnout akvarelem, to by bylo možné jen olejovými barvami... Vynořily se i naše kopečky v plné kráse - Hazmburk s věžemi zříceniny hradu, Brník, Srdov, Oblík, Milá,. Křížové vrchy, Solanská hora, Děkovka, Lipská hora, Košťálov, Lovoš... a ještě Říp, nad kterým se objevila jen poloviční duha - moc zajímavý a neobvyklý úkaz. Nádhera! Jdeme polními cestami, boříme se sice v bahně, ale nevadí nám to. Kocháme se malebností krajiny, která nám ukázala svoji tvář za bouřky. I ted' je obloha plná dramatu - mraky mají moc zajímavé tvary, místy potrhané, jiné jsou bachraté. Znovu a znovu se rozhlížíme po krajině - a naši pozornost upoutá vrch Milá na Lounsku. Je to taková pěkná strmá čedičová homole, která teď,vystupuje stejně jako ostatní kopce ze světle narůžovělého pozadí. Nad jejím vrcholem se zvedá tmavý mráček, tak trochu připomínající kouř... že by se nám snad Milá chtěla po desítkách milionů let probudit? Ale ne, to je jen básnická metafora Středohoří, chtělo nám jen trochu naznačit jak začínalo drama jeho zrození.... Krajina ohněm zrozená k člověku promlouvá.... A ještě se pokocháme krásou sytě zeleného obilí, které čeká na další pohlazení sluníčka, aby dozrálo, těšíme se barevnou krásou květů kolem nás - je červen a vegetace na lukách a okrajích polí vrcholí. Zaujmou nás tmavě fialově modré ostrožky, které se zvedají v podobě svícnů z okraje pole, vlčí máky, světle fialové vikve, poměrně vysoký rmen, žlutá ohnice, mochny, modrý hadinec, keře šípků jsou obsypány růžovými květy a kvetou i keře černých bezů.... A nad námi se rozeznívá ptačí symfonie - skřivánek, strnad luční a dál v keřích se pokouší o trylek pěnice slavíková - a to už se sluníčko zase ujalo vlády a krajina se rozzářila radostí.... Bylo to jen malé krátké zastavení, ale nádherné - sedím ve vlaku nabitá dojmy z pouhých dvou hodin strávených v milovaném kraji. Díky za ty chvíle. Jana Haasová
Kolik je hradů v Českém středohoří?
|
![]() |
Při našem putování se zastavíme u dřeviny, která roste na několika místech v Lovosicích a jmenuje se hlošina úzkolistá, latinsky: Elaeagnus angustifolia. Tato dřevina může růst jako keř nebo strom, mající někdy až bizardní tvar kmene.
![]() |
Hlošina úzkolistá tak trochu připomíná olivovník evropský, latinsky: Olea europaea, dřevinu rozšířenou ve Středomoří. Olivovník evropský patří mezi pomalu rostoucí, dlouhověké, dřeviny. V literatuře je uváděno, že roste až 2000 let. Plody olivovníku evropského zná snad každý, ať již jako zelené či černé olivy, konzervované v nálevu nebo olej, z těchto plodů vylisovaný.
Zatímco pro pěstování olivovníku evropského nejsou u nás vhodné klimatické podmínky, (chladnější podnebí), hlošina úzkolistá, pocházející z jižní Evropy, západní Asie kupodivu snáší zdejší klima dobře a je u nás běžně pěstovaná v parcích i zahradách. Jedná se o dřevinu světlomilnou, nenáročnou a co je důležité, snáší dobře městské prostředí zatížené výfukovými plyny apod..
![]() |
Hlošina úzkolistá má, jak sám název napovídá, úzké, kopinaté listy jejichž povrch je matně zelený a spodek stříbřitě šedý, opatřený chloupky. Nevelké květy jsou uvnitř žluté, vnější část je zbarvena stříbřitě a stojíme-li blíže rozkvetlého keře, můžeme cítit zajímavou vůni květů. Plody mají elipsovitý tvar a v době zralosti jsou žlutavé. Pravděpodobně stříbřitým zbarvením listů a tvarem plodů si hlošina úzkolistá vysloužila též pojmenování „česká oliva“, které je sice botanicky nepřesné, avšak v povědomí lidí známější.
Ing. Dagmar Robková PhD, dendrolog, ilustrační foto (hv)
strana 1 |
strana 2 |
strana 3 |
strana 4 |
strana 5 |
strana 6 |
strana 7 |
strana 8 |
strana 9 |
strana 10 |
ARCHIV |